WTO ja globalisaatio - Erkki Tuomiojan ja eteläaasialaisten asiantuntijoiden näkemyksiä

		(Outi Hakkarainen, toim.)

Suomen ulkoasiainministerin Erkki Tuomiojan mielestä Maailmankauppajärjestö (WTO) on puutteistaan huolimatta tarpeellinen ja kehittämisen arvoinen järjestö. Hän uskoo globalisaation vaikutusten voivan olla hyvinkin myönteisiä ja uuden teknologian edistävän demokratiaa. Monet intialaiset ja nepalilaiset aktivistit, tutkijat ja poliitikot suhtautuvat – omien maidensa kokemuksen pohjalta – talouden globalisaatioon ja Maailmankauppajärjestöön huomattavasti kriittisemmin.

Kehitysyhteistyön palvelukeskuksen intialainen yhteistyökumppani tutkimuskeskus Centre for the Study of Developing Societies (CSDS) järjesti yhteistyössä Suomen Delhin suurlähetystön kanssa 17. huhtikuuta 2002 Maurya Sheraton -hotellissa New Delhissä talouden demokratiasta keskustelun, joka tässä on dokumentoitu lyhennettynä. Puheenjohtajana toimi professori Arun Kumar.

Arun Kumar (taloustieteen professori, Jawaharlal Nehru University, New Delhi, Intia): Tämä Nepalin, Intian ja Suomen välinen dialogi on tärkeän aiheensa lisäksi kiinnostava myös siksi, että maat ovat keskenään hyvin erilaisia. Suomen väkiluku on noin viisi ja Nepalin 20 miljoonaa, Intian yli miljardin. Henkeä kohden lasketun kansantulon mukaan Nepal on Intian edellä. Suomi on kulttuurisesti suhteellisen yhtenäinen, Intia puolestaan erittäin monimuotoinen maa.

Mielestäni nykyinen globalisaatio on talouden imeytymistä moniin sosiaalisiin, taloudellisiin ja poliittisiin suhteisiin. Tämä kaupallistaminen on jatkunut viimeiset 50 vuotta. Markkinat eivät ole demokraattinen instituutio, sillä niitä hallitaan ostovoimalla – jos keskivertoyhdysvaltalaisella on 80 kertaa enemmän ostovoimaa kuin keskivertointialaisella, niin markkinoita hallitaan samassa suhteessa. Globaaliin kanssakäymiseen osallistuu kehitysasteeltaan erilaisia maita. Kansainvälisillä foorumeilla käydään siten hyvinkin erilaisten lähtökohtien välistä dialogia. Minkälaista demokratiaa esiintyy näissä erilaisissa yhteyksissä? Millainen pitäisi demokratian sisällön olla?

Kansallisella tasolla yhteiskunta asettaa arvoja markkinoiden yläpuolelle. Meillä ei kuitenkaan ole kansainvälistä yhteiskuntaa määrittämässä kansainvälisiä arvoja, joiden pohjalta hallita kansainvälisiä suhteita. Kansainvälistä demokratiaa ei ole, siksi se on luotava. Pohjaksi tarvitsemme kansainvälisen yhteisön yhteisen ymmärryksen demokratian arvoista. Esimerkiksi WTO:ssa maat yrittävät saada muiden maiden markkinoita avoimiksi avaamatta kuitenkaan samalla omia markkinoitaan. Etelän maat kokevat, että pohjoisen maat pakottavat niitä avaamaan markkinoitaan ennen aikojaan.

Demokratia kansainvälisellä tasolla tarkoittaa siis sitä, miten etelä ja pohjoinen muodostavat kokonaisuuden ja määrittelevät sille yhteisiä arvoja siten, että etelän maiden asiat otetaan huomioon. WTO:ssa jokaisella maalla on sentään muodollisesti yksi ääni, mutta Kansainvälisessä valuuttarahastossa ja Maailmanpankissa edes rakenne ei ole demokraattinen. Tämä dialogi Nepalin, Intian ja Suomen kesken voi nostaa esiin joitakin uusia ajatuksia demokratian määrittämisestä, uusia haasteita, joihin yhteiskuntien tulee vastata. 

Demokratia on jatkuva projekti. Valmista demokratiaa ei ole olemassa. Me siirrymme joko kohti laajempaa tai suppeampaa demokratiaa. Itse prosessi on tärkeä. Voiko tämä dialogi synnyttää demokratiaprosessin ainakin näiden kolmen maan kesken? Sen jälkeen se voisi levitä muillekin foorumeille. Miten demokratia saadaan säilytettyä siellä, missä sitä on, jotta päästään liikkumaan kohti laajempaa demokratiaa?

Erkki Tuomioja (Suomen ulkoasiainministeri):

Olen kiitollinen voidessani osallistua tähän tilaisuuteen; tälläiset keskustelut ovat tärkeä osa globaalin hallinnon parantamista. Suomi on pieni maa Euroopan reunalla, mutta kuitenkin itsenäinen valtio ja EU:n jäsenmaa. EU on jatkuvasti yhä tärkeämpi toimija globaalin hallinnon rakentamisessa. Me puolestamme pyrimme olemaan aktiivisia EU:ssa, sillä niillä edistysaskelilla, jotka haluamme ottaa paremman maailmanhallinnon puolesta, täytyy olla EU:n tuki. Olemme halukkaita työskentelemään tämän eteen.

Nykyistä maailmaamme leimaavat monet ristiriitaisuudet. Esimerkiksi demokratia ei ole koskaan ollut niin laajalle levinnyt kuin nyt, mutta samaan aikaan kuitenkin todistamme ehkä historiallisen suurta pettymystä suhteessa demokraattisesti valittujen edustajien kykyyn ja haluun toimia äänestäjien toivomusten mukaisesti. Ihmisillä on myös kasvava tunne siitä, että elämäämme määrittävät demokraattisten hallitusten kontrollin ulottumattomissa olevat tapahtumat ja voimat. Vallassa olevat poliitikot, ja yhä useammin oppositiopoliitikotkin tuntuvat tulleen sätkynukeiksi, joiden ainoa tehtävä on myydä äänestäjille nykyistä versiota TINA:sta eli vaihtoehdottomuudesta (TINA = there is no alternative eli ei ole olemassa vaihtoehtoa). Tällaisessa tilanteessa äänestäminen ei tunnu todelliselta vaikuttamiselta. Siten äänestäjät ovat passiivisia ja ei-parlamentaarinen toiminta lisääntyy. Demokraattisissa maissa pieni vähemmistö näkee väkivallan oikeutettuna poliittisena aktivismina. Avain tällaisen ristiriidan ymmärtämiseen on globalisaatio. 

Kansainvälistyminen ja kasvava poliittinen ja taloudellinen riippuvuus eivät ole mitään uutta sinänsä. Uutta sen sijaan ovat kansainvälistyminen ja samanaikainen uuden teknologian, erityisesti viestintäteknologian, voimakas kehittyminen. Tämä voisi käydä lyhyestä määritelmästä sille ilmiölle, jota me kutsumme globalisaatioksi.

Globalisaatio ei ole pelkästään väistämätöntä vaan mahdollisesti kaiken kaikkiaan myönteistä. Tiedän tämän olevan kiistanalaista. Myönteisyyteni liittyy globalisaation ilmeiseen hyvinvointia lisäävään voimaan, kansainväliseen työnjakoon ja rajallisten resurssien tehokkaampaan hyödyntämiseen. Globalisaatio antaa myös yksilöille mahdollisuuden kukoistaa, ja tehdä yhteiskunnista aiempaa avoimempia ja läpinäkyvämpiä. Alistavien hallitusten on entistä vaikeampi sensuroida tai kontrolloida uusinta informaatioteknologiaa. Tämä on tehnyt niin ihmisoikeusloukkauksien piilottelemisen kuin niihin puuttumatta jättämisen vaikeammaksi.

Sana mahdollinen on kuitenkin tarpeen. Globalisaation tuottama lisääntynyt hyvinvointi ja omaisuus ovat jakaantuneet epäoikeudenmukaisemmin kuin ennen maiden ja alueiden sisällä, niiden välillä ja globaalisti. Varauksellisuus on tarpeen myös siksi, että uusliberalismiin ja vapaakauppaan perustuva globalisaatio voi pahentaa ympäristötuhoja. Se voi myös uhata keskeisiä työoikeuksia, heikentää ammattiyhdistyksiä ja uhata kansallisia kulttuureja sekä vähemmistökulttuureja. Globalisaatiolla voi myös olla sosiaalisia haittavaikutuksia: se voi tuhota kestäviä perinteisiä yhteisöjä ja uhata olemassa olevia hyvinvointijärjestelmiä. Näitä ei voida koskaan korvata pelkillä markkinapohjaisilla ratkaisuilla.

Globalisaatio vaatii demokratiaa, joka toimii globaalilla tasolla ja joka kykenee tuottamaan sellaisen globaalin hallinnon, jollaista yhä epäluuloisemmat äänestäjämme odottavat. Yritän selkiyttää mitä tällainen voisi merkitä suhteessa kansainväliseen kauppajärjestelmään ja sen kehitykseen. Maailman kauppajärjestöllä (WTO) on keskeinen rooli globaalissa taloudessa. Muita tärkeitä toimijoita ovat niin sanotut Bretton Woodsin instituutiot eli Kansainvälinen valuuttarahasto ja Maailmanpankki, ja myös Yhdistyneet kansakunnat. WTO on mielestäni paras järjestö koordinoimaan globaalia taloutta, mutta kauppaan liittyvän osaamisen vahvistaminen vaatii kuitenkin myös tiivistä yhteistyötä Maailmanpankin ja muiden kansainvälisten kehitysinstituutioiden kesken. 

Uruguayn kierroksella laajennettiin sääntöpohjaisen kauppajärjestelmän asialistaa, ja WTO:n neljäs ministerikokous Dohassa vuonna 2001 toi uuden asian neuvotteluihin. Dohan kehitysagendahan (Doha Development Agenda, DDA) nostaa johdonmukaisesti esiin kehitysmaiden kysymyksiä ja tuo kehitysulottuvuuden mukaan neuvotteluihin. Tämä ja kaupallisten suhteiden sääntöjen sisällöllisen kattavuuden laajentaminen parantavat kaivatusti taloudellisten suhteiden globaalia hallintoa.

WTO perustettiin aikana, jolloin oli vallalla lähes euforinen usko yksityistämisen, säännösten purkamisen ja vapauttamisen uusliberaaliin ohjelmaan. Uuden vuosituhannen alussa ajattelu on muuttunut. Nyt tunnustetaan poliittisen vaikuttamisen tarve taloudellisissa suhteissa ja myös niihin liittyvissä ohjausmekanismeissa. Voidaan puhua paradigman muutoksesta. Tämä seikka yhdessä WTO:sta ensimmäisten vuosien aikana saatujen kokemusten kanssa osoittavat selvästi, että järjestön painopistettä, työskentelytapoja ja päätöksentekoa on uudistettava läpinäkyvyyden ja demokratian edistämiseksi. Muutos auttaisi tuomaan esiin erilaisia näkemyksiä ja monenlaista päätöksentekoa niin kansallisesti kuin organisaatiossa itsessään. Se vahvistaisi myös järjestön oikeutusta sekä julkisen mielipiteen ja kansalaisyhteiskunnankin mukaan ottamista kansainvälisen kauppajärjestelmän kehittämiseen. Kansalliset parlamentitkin olisi saatava paremmin mukaan WTO-politiikan ja järjestön aseman muotoilemiseen, vahvistamaan järjestön toiminnan oikeutusta.

Kestävään kehitykseen kuuluu kolme osaa: taloudellinen, sosiaalinen ja ympäristöllinen kestävyys. WTO:n erityistehtävä on saada aikaan tasainen ja reilu pelikenttä kaupalle ja taloudelliselle vaihdolle. Kaupalla voi olla huomattava vaikutus köyhyyden poistamisessa ja kestävässä kehityksessä kaiken kaikkiaan, koska se luo resursseja kehityksen rahoittamiseksi. Tällainen asema on käynnissä olevien kauppaneuvottelujen tulosta, erityisesti maataloustuotteiden ja tekstiilien kaupalla on keskeinen merkitys ihmisten enemmistölle kehitysmaissa.

Köyhyyden poistaminen kehitysmaista vaatii kattavia ja johdonmukaisia maakohtaisia suunnitelmia, joissa talous on olennainen osa-alue. Kehitysmaiden mahdollisuuksia ja kykyä osallistua nykyistä tasa-arvoisemmin monenkeskiseen kauppajärjestelmään ja WTO:hon on tuettava. Tilanne on tietenkin kestämätön jos USA:n neuvottelijoina on suuri joukko huippuasianajajia ja toista osapuolta edustaa yksi ainoa virkamies, jonka vastuulla ovat kaikki kauppariidat ja niihin liittyvä politiikka.

Kehitysmaiden kykyä käydä kansainvälistä kauppaa pitää vahvistaa, samalla kun niiden kauppamahdollisuuksia laajennetaan ja kaupan esteitä poistetaan. Kaupankäyntikyky ei kuitenkaan yksinään riitä, ellei maalla ole mitä viedä tai kaupan esteet ovat liian korkeita. Kehitysyhteistyötä on täydennettävä ulkomaisilla investoinneilla, jotka nykyisin ovat neljä kertaa suuremmat kuin kehitysyhteistyö ja kymmenen kertaa enemmän kuin Maailmanpankin lainananto. Onkin tärkeää luoda suorille kansainvälisille investoinneille hyvät toimintaedellytykset. Investoinnit ovat kuitenkin keskittyneet muutamiin maihin, esimerkiksi Afrikan osuus niistä on vain prosentin luokkaa.

Tähän asti kehityksen rahoittamista kehitysyhteistyöllä (ODA), suorilla ulkomaisilla investoinneilla (FDI) ja kaupan resurssien luomisella on useammin kaikkia pidetty erillisinä asioina kuin johdonmukaisena työkalukokonaisuutena, jolla voidaan edesauttaa kehitystä ja köyhyyden poistamista. Yksi tärkeimpiä YK:n Monterreyn rahoituskonferenssin saavutuksia oli se, että siellä ymmärrettiin johdonmukaisen kehitysrahoituksen tarpeellisuus ja kiireellisyys. Konferenssissa keskusteltiin myös erilaisista keinoista ratkaista rahoituksellisia ongelmia, kuten siirtyvien pääomien verottamisesta ja useista maksukyvyttömyyteen liittyvistä järjestelyistä. Pääomien verottaminen eli niin sanottu Tobinin vero on hyvin kiinnostava ajatus.

Sosiaalinen ulottuvuus on tärkeä globaalissa järjestelmässä. Kansainvälisen työjärjestön ILO:n, WTO:n ja Maailmanpankin työryhmä globalisaation sosiaalisista ulottuvuuksista (Working Party on the Social Dimensions of Globalisation) on saanut seurakseen ILO:n johtaman korkea-arvoisten kansainvälisten johtajien ryhmän. Ryhmä arvioi globalisaation sosiaalisia ulottuvuuksia. Arvioinnin tulokset ja suositukset julkistetaan syksyllä 2003.

WTO:n pitäisi Singaporen julistuksen mukaisesti sitoutua avoimeen dialogiin ja yhteistyöhön ILO:n ja sosiaalialan kysymysten parissa työskentelevien tahojen kanssa, työstääkseen sellaisia menettelytapoja, joissa monenkeskinen kauppajärjestelmä voisi tukea työ- ja ihmisoikeuksia. Kaupan ja työoikeuksien yhdistämisessä pyritään luomaan kannustimia, ei rangaistuksia. Etelässä pelätään pohjoisen protektionismia ja pohjoisessa pelätään etelän työvoiman polkumyyntiä. Yhteiskunnallinen epätasa-arvo kehitysmaissa ei kuitenkaan ole varsinaisesti pohjoisen ja etelän välinen kysymys. Epätasa-arvo on uhka ennen kaikkea kehitysmaille itselleen ja niiden yhteiskunnalliselle kehitykselle, ei suinkaan kaukana sijaitseville teollisuusmaille. Näissä asioissa tarvitaan erityisen läheistä ja avointa dialogia, sillä näissä kysymyksissä me – tähän pöytään kerääntyneet eri organisaatioiden edustajat – jaamme samat arvot. Tämän pohjalta pitäisi olla mahdollista päästä sopimukseen ja yhteiseen johtopäätökseen siitä, miten käsitellä näitä asioita kansainvälisissä neuvotteluissa. 

Tekninen apu ja koulutus ovat Dohan kehitysagendan (Doha Development Agenda, DDA) olennaisia osia. Uruguayn kierroksen tuloksista nimenomaan TRIPS on mainittu sopimuksena, jonka seurauksista kehitysmaiden neuvottelijat eivät välttämättä olleet perillä. Voitaisiin lisätä, että me kaikki kehittyneistä maistakaan tulleet edustajat emme olleet täysin tietoisia sopimuksen kaikista vaikutuksista.

Sopimuksen vaikutusten ymmärtäminen on keskeistä kauppaneuvotteluissa. Eri kehitysmaat ovat kuitenkin hyvin erilaisia keskenään. Sellaisilla mailla kuin Intia on erittäin taitavia neuvottelijoita, myös TRIPS-neuvottelijoita. Henkisen omaisuuden suojeleminen onkin tärkeää Intian kaltaisille maille investointien houkuttelemiseksi ja paikallisten tutkijoiden kannustamiseksi. Kehitysmaille yleensä on erityisen tärkeää nykyisen TRIPS-sopimuksen arviointi. Sopimushan on esimerkiksi sallinut ylikansallisten yhtiöiden patentoida sellaisia elämänmuotoja, jotka ovat kehittyneet paikallisesti ja joita on käytetty kauan aikaa. Tällainen patentointi voi vakavasti uhata monien alueiden ruokaturvaa. Tarve suojella uusia aloitteita ja edistää lääkkeiden tutkimusta ja kehittämistä ei saa estää kehitysmaita tuottamasta edullisia lääkkeitä teknologiaa soveltamalla ja vähentämästä riippuvuuttaan Pohjoisen ylikansallisesta lääketeollisuudesta.

TRIPS-sopimuksen arvioinnissa olisi huomioitava seuraavat periaatteet:
•	kasveja, eläimiä, mikro-organismeja tai eläviä organismeja tuottavia luonnonprosesseja ei pidä voida patentoida;
•	kaiken patenttilainsäädännön on suojeltava kehitysmaiden alkuperäisyhteisöjen keksintöjä ja perinteisten maataloustuotannon jatkuvuutta;
•	TRIPS-sopimuksen pitää olla sopusoinnussa muiden kansainvälisten sopimusten kuten bio-diversiteettisopimuksen kanssa, johon kuuluvat geneettisten resurssien taloudelliseen hyödyntämiseen liittyvät korvaukset ja hyötyjen tasaaminen.
Kaikki nämä sopimukset on arvioitava ja monien intressiryhmien näkulmat huomioitava selvityksessä. Arvioinnin tulisi olla pohja nykyisten sopimusten tarkistamiselle ja uusien laatimiselle.

WTO:n kolme keskeistä tehtävää on kuitenkin säilytettävä ennallaan. WTO edistää asteittaista ja yhteisesti hyväksyttyä kaupan vapauttamista maailmanlaajuisesti, takaa foorumin yhteisesti hyväksyttyjen kaupan sääntöjen ja järjestelyjen kehittämiselle ja toimii riitojenratkaisijana näissä asioissa. 

Kaukonäköisyys ja rohkeus ovat tarpeen kaikkein vaikeimmissa kauppaan liittyvissä kysymyksissä. Toisaalta on huomioitava riittävästi myös kaupan vaikutuksia ympäristöön, työoikeuksiin ja kansallisten kulttuurien säilymiseen. Ne on huomioitava myös silloin, kun kehitetään investointeihin liittyviä sääntöjä ja ohjenuoria.

WTO peri OECD:ssa aloitetun monenkeskisen investointisopimuksen (MAI). Sopimus oli jo luonnosteltu valmiiksi, mutta sitä vastustettiin vahvasti OECD-maissa. Olen ylpeä, että olin mukana tässä vastarinnassa. Uskon meidän kuitenkin tarvitsevan kansainvälisen sopimuksen investoinneista. Meillä on kahdenkeskisten sopimusten verkosto, mutta mielestäni yleinen sopimus on parempi ja läpinäkyvämpi vaihtoehto. Kysymys on kuitenkin luonnollisesti siitä, mitä tällainen sopimus pitää sisällään. MAI-luonnoksen keskeinen ongelma oli hallitusten ja ylikansallisten yritysten oikeuksien ja vastuun tasapainon muuttaminen selvästi yritysten eduksi. Ehkä tästä tulee meille yksi kaikkein tärkeimmistä ja haastavimmista asioista. Investoinneista on kuitenkin parempi neuvotella WTO:n piirissä, missä kehitysmailla on ääni, toisin kuin OECD:ssa.

WTO ei voi eikä sen tule olla kansainvälinen järjestö, joka toimii ympäristön, työvoiman, kulttuurin tai sosiaalisten asioiden parissa. Vastuun jakamista WTO:n ja niiden kansainvälisten järjestöjen kanssa, joilla on pätevyys toimia yllä mainituissa asioissa, tulee selkeyttää ja järjestöjen välistä yhteistyötä tehostaa. ILO:n ja WTO:n yhteistyö on hyvä esimerkki.

Monilla kehitysmailla on suuria vaikeuksia pitää kiinni sitoumuksistaan sovittujen aikojen puitteissa. Näiden maiden kykyjä pitää vahvistaa ja sallia sitoumuksien toteuttaminen joustavasti siten, että kauppa voi palvella hyväksyttyjä kehitystavoitteita ja kansallisia etuja. Kehitysmaiden erityisen ja erilaisen kohtelun sopimus (Special and Differential Treatment, SDT) on sisällytetty useisiin WTO-sopimuksiin. SDT-tekstit ovat kuitenkin usein epäselviä ja perustuvat kaikkein helpoimmin toteutettavissa oleviin sitoumuksiin.

Teknistä apua ja koulutusta täytyy laajentaa, jotta kehitysmaiden on mahdollista toteuttaa velvoitteensa. Erilaisten kansainvälisten järjestöjen politiikan tulee olla keskenään johdonmukaisempaa, jotta ne tukisivat talouksien jälleenrakentamista etenkin haavoittuvimmissa ja vähiten kehittyneissä maissa. Todellinen haaste on yhteistyö ja johdonmukaisuus erilaisten järjestöllisten ja kaupallisten tavoitteiden kesken. WTO:lla on kyky olla keskuspiste, mutta sen tulee keskittyä vahvistamaan eri maiden neuvottelukykyä.

Olemme kaikki toivottaneet tervetulleeksi terrorismia vastaan taistelevan laajan koalition. Olisi yhtä tärkeää muodostaa laaja koalitio poistamaan köyhyyttä. Montrealin rahoituskokous oli askel tähän suuntaan. Tavoitteena tulee olla tämän prosessin jatkaminen myös YK:n kestävän kehityksen kokouksessa Johannesburgissa.

Kannatan WTO:ta. Järjestöä kohtaan esitetty kritiikki voi olla perusteltua, mutta WTO:n purkaminen ei ole ratkaisu. Tarvitsemme kansainväliselle kaupalle kansainvälisen sopimuspohjaisen järjestelmän. Kysymys on siitä, mitä säännöt pitävät sisällään ja miten ne toimivat. Toivon meidän voivan käyttää tätä dialogia pohtiaksemme sitä, mikä sopimusten sisällön ja muodon pitäisi olla. Miten kehitämme näitä sääntöjä vastaamaan tarpeita ja arvoja, jotka me tämän pöydän ympärillä yhdessä jaamme?

Keskustelua

Arun Kumar: Kiitoksia kattavasta puheenvuorosta. WTO on olemassa, joten mielestäni meidän on hyödynnettävä sitä. Kun me kehitysmaiden edustajat kysymme toimivatko markkinat, me kysymme toimivatko ne joustavasti. Talousteoriassa on oletus, että suhteellisen edun kaupassa kaikki tapahtuu automaattisesti. Nyt taloustieteilijät kertovat meille, että muutokset eivät ole joustavia ja että niillä on kova hintansa. Kuka maksaa muutosvaiheen hinnan? Uusi talousteoria uskoo kaoottiseen liikkeeseen, jonka aikana ei ole tietoa siitä, millaiseksi talous muuttuu.

B.S. Chimni (oikeustieteen professori, Jawaharlal Nehru University, New Delhi, Intia): Olin vaikuttunut ministerin puheesta ja hänen herkkyydestään kehitysmaiden huolenaiheille, erityisesti WTO:n sisällä. Haluaisin kuitenkin nostaa esiin, ehkä ristiriitaisestikin, kaksi yksinkertaista ajatusta demokratiasta ja WTO:sta. Toitte esiin, että tämän päivän suurimpia ongelmia on se, että muodollinen demokratia on vailla todellista sisältöä. Mielestäni yksi keskeisimmistä demokratian sisällön tyhjentäjistä erityisesti kolmannen maailman maissa on juuri WTO. Kolmannen maailman maat on pakotettu luovuttamaan taloudellista päätäntävaltaansa WTO:lle. Mikäli Dohan kierroksen asialista menee läpi, on samantekevää minkälaisen hallituksen valitsemme, sillä talouspolitiikan sisältö säilyy kuitenkin samana. Dohan kierros on viimeinen naula sisällöllisen demokratian arkkuun.

Suurin huolenaiheeni on läpinäkyvyyden puuttuminen WTO:sta. Täydellinen demokratian puuttuminen nousi vahvasti esiin Seattlen protestissa. Ongelma koski etenkin Afrikan maita. Me olemme tietoisia kuuluisista ”vihreän huoneen neuvotteluista”, joissa Afrikan maiden ministerit eivät voineet edes olla läsnä. Tämä on yhdenlaista demokratian puutetta WTO:sta. Toisenlaista puutetta on se, että neuvottelemisen sijaan päätökset tuodaan sisään takaovesta. WTO:n riitojen ratkaisujärjestelmä toimii myös tavalla, joka näyttää muuttavan oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainoa WTO:n sisällä siten, että ne tavalla tai toisella suosivat läntisiä teollisuusmaita.

Uusliberaalia talousohjelmaa toteutetaan vain osittain WTO:n kautta. Meidän täytyykin sijoittaa WTO erilaisten kansainvälisten laillisten sopimusten ja hallintojen monimuotoiseen verkostoon. Kuten mainitsitte, meillä on jo kahdenvälisiä investointeja suojelevia sopimuksia ja meillä on Maailmanpankin ohjeet ulkomaisista investoinneista. Meillä on myös yleinen sopimus kaupasta ja palveluista. Nyt meillä sitten on myös monenkeskinen investointisopimus pelissä itsensä WTO:n sisällä. Kuten asianmukaisesti toitte esiin, järjestelmässä on ainoastaan oikeuksia kansainväliselle pääomalle, mutta ei lainkaan velvollisuuksia. Aina 1970-luvulta asti kehitysmaat ovat tuloksetta yrittäneet neuvotella käyttäytymiskoodistoja ylikansallisille yhtiöille. Ainoa YK-perheen yksikkö, joka koskaan on tehnyt kehitysmaiden edun mukaista työtä suhteessa ylikansallisiin yhtiöihin – Center on Transnational Corporations (UNCTC) –suljettiin Butros Ghalin aikana.

Väitän, että kritiikkimme WTO:ta kohtaan on perusteltua. WTO heikentää taloudellista demokratiaa ja kolmannen maailman maiden sisällöllistä demokratiaa. WTO:ssa vallitsee täydellinen läpinäkyvyyden ja vastuullisuuden puute – tosin puute on vieläkin korostuneempi Kansainvälisessä valuuttarahastossa ja Maailmanpankissa, ja etenkin niiden käynnistämissä rakennesopeutusohjelmissa.

Devinder Sharma (ruoka- ja kauppapolitiikan tutkija, New Delhi, Intia): Vaikka meille kerrotaan tilanteen hyödyttävän meitä, viime kädessä asiat manipuloidaan suojelemaan rikkaimman kaupparyhmän etuja. Dohassa meille kerrottiin heidän aikovan puuttua maatalouden tukiaisiin, mutta EU toi kuitenkin esiin uuden monitoiminnallisen mallin tukiaistensa suojaksi. He sanovat maatalouden olevan muutakin kuin satojen tuottamista ja merkitsevän siten myös muun muassa luonnon, ympäristön ja lintujen suojelemista – ja siihen tarvitaan tukiaisia. He jopa lainaavat Mahatma Gandhia toimintansa tueksi. Periaatteessa tapahtuu niin, että te suojelette tukiaisianne ja sitten te kerrotte sen hyödyttävän meitä. Kun me pyysimme EU:ta vähentämään tukiaisiaan, he sanoivat: "Jos me vähennämme tukiaisiamme, niin meidän maanviljelijöidemme määrä laskee nykyisestä seitsemästä miljoonasta kolmeen miljoonaan. Miten Intia voisi hyötyä maanviljelijöiden lukumäärän laskusta EU:ssa?" Mutta emme me ole huolissamme teidän maanviljelijöidenne lukumäärästä. Meistä olisi hienoa, jos teillä olisi seitsemän sijasta 70 miljoonaa maanviljelijää, mutta mitä me teemme meidän 550 miljoonalle maanviljelijällemme? Joka neljäs maanviljelijä maailmassa on nykyään intialainen. Meillä on käsissämme vakava ongelma. Meidän täytyy varmistaa, että heidän perusturvansa säilyy tässä kaupan paradigman muutoksessa. 

Kehitysmaat yrittävät Dohassa saada sovituksi jonkinlaisesta "kehityslaatikosta". Länsimaat sanovat, että meidän pitää suojella kehityslaatikkoa, että meidän on luotava uusi kehityslaatikko WTO:n maatalouskauppaan, ja että se tarkoittaa maanviljelijöidemme ja maamme ruokaturvan suojelemista. Meidän huolemme on, että tuollaisella kehityslaatikolla oikeutamme kaikki muutkin laatikot – vihreän, keltaisen ja sinisen laatikon. Me emme halua laatikoita. Ellei kaikkia laatikoita unohdeta ja heikkojen sallita nostaa tai kehittää kaupan esteitä, emme voi suojella maatalouttamme. Pieni touhuaminen ei ole tehokasta. Länsimaiden tukiaisten ja kehitysmaiden kaupan esteiden poistamiset on linkitettävä yhteen. Länsimaat eivät kuitenkaan milloinkaan poista tukiaisiaan. Meidän on vain hyväksyttävä se ja suojeltava omaa maataloussektoriamme, omaa ruokaturvaamme. 

Tärkein osa tästä on yhteydessä myös TRIPS-sopimukseen. Patentit eivät ole osa ratkaisua. Ne ovat itse asiassa ongelma, etenkin biodiversiteetin ja maatalouskysymysten osalta. Intiassa on maailman toiseksi suurimmat maataloustutkimuksen resurssit, vihreä vallankumouskin onnistui täällä hyvin. Intia on myös rikas geeneiltään, mutta patenttisäädösten vuoksi me ostamme nyt esimerkiksi riisin geenejä muilta mailta. Meillä ei siis ole vaikutusvaltaa täältä kotoisin olevaan riisiin. Miettikääpä vain millaiset vaikutukset näillä asioilla on tulevina vuosina. Näitä asioita on arvioitava ja katsottava, miten ne tulevat meihin vaikuttamaan.

Yogendra Yadav (yhteiskuntatieteilijä, the Centre for Study of Developing Societies, New Delhi, Intia): Haluan lisätä yhden konkreettisen esimerkin siihen, mitä professori Chimni sanoi demokraattisen sisällön tyhjentymisestä. Vuodesta 1991 alkaen meillä on ollut neljät vaalit. Missään näistä vaaleista mikään puolue ei kuitenkaan ole nostanut maamme suhdetta WTO:hon äänestäjien harkittavaksi. Tilanne on eriskummallinen. Kolme erilaista poliittista liittoumaa on hallinnut tätä maata viimeisten 10 vuoden aikana, mutta yksikään koalitio ei ole kysynyt intialaisilta, hyväksyvätkö nämä nykyisen kauppapolitiikan vai eivät. WTO:sta ei ole kokonaisuudessaan kertaakaan keskusteltu Intian parlamentissa. 

Globalisaation kokonaisuus puolestaan asettaa hyvin kyseenalaiseksi puheenne sen ”mahdollisesta hyödystä”. Luonnollisesti te painotatte sanaa ”mahdollinen” ja viittaatte myös vaaroihin, mutta globalisaatiosta ei yksinkertaisesti ole hyötyä täällä päin maailmaa.

Pradib Giri (Kongressi-puolueen työvaliokunnan jäsen, Kathmandu, Nepali): Olen poliittinen aktivisti. Käytössäni ei ole tarkkoja faktoja, mutta voin kertoa teille kokemuksistani. Globalisaatio ei ole tehnyt mitään hyvää maalleni tai kansalleni Nepalissa. Perinteiset toimeentulomuodot on radikaalisti tuhottu kaikissa kylissä. Ihmiset on jätetty työttömiksi, ja he muuttavat kaupunkien ghettoihin. Kiitän Suomen ulkoministeriä monien huoliemme jakamisesta hyvin vilpittömällä ja selkeällä tavalla. Kaikkein tärkein asia on, että te ymmärrätte tarpeen arvioida uudelleen nykyistä TRIPS-sopimusta. Erityisesti kysymykset kasveista, organismeista ja mikro-organismeista ovat hyvin lähellä sydäntämme. Haluamme toimia näissä asioissa aktiivisesti yhteistyössä intialaisten kanssa.

Mielestäni laajan koalition rakentaminen köyhyyden poistamiseksi ei ole yhtä tärkeää kuin terrorismin kitkemiseksi, vaan paljon tärkeämpää, sillä köyhyys on terrorismin kasvualusta. Malariaa ei voi poistaa yhtä hyttystä tappamalla. Ellei köyhyyttä vähennetä tuntuvasti, minkäänlainen hyväntekeväisyys ei lopeta terrorismia. Ellei köyhyyteen puututa, terrorismista tulee tämän vuosituhannen pääasia.

Sunilam (maanviljelijäjohtaja, osavaltioparlamentin jäsen, Madhra Pradesh, Intia): Maaseudulta tulevana henkilönä kokemukseni on, että Intian hallituksen hyväksymän globalisaation vaikutukset ovat kielteisiä maanviljelijöille. Lisäksi tilanne heikkenee hyvin nopeasti, maanviljelijät ovat epätoivoisia. Heillä ei ole toivoa tulevaisuudelle. Tukiaisten leikkausten vuoksi sähkömaksut ovat nousseet kaksin- tai kolminkertaisiksi ja myös keinokastelun kustannukset ovat nousussa. Maanviljelijöiden kustannukset ovat kaksinkertaistuneet viimeisen kolmen vuoden aikana, tuotteiden hintatuki puolestaan laskee päivä päivältä. Minulle työttömyyden ratkaiseminen on tärkein kysymys. Teollisuuden työpaikat vähenevät dramaattisesti koko ajan, joten ainoa jäljellä oleva sektori on maatalous. Mitä ihmiset sitten tekevät jos tämäkin ala kuolee pois? Te saatatte puhua terrorismin vastaisista koalitioista, mutta jos ihmisillä ei ole mitä syödä, niin silloin polte nousee heidän vatsastaan päähän. He aktivoituvat. Terrorismin vastaisen taistelun nimissä kaikki ihmisoikeudet otetaan heiltä pois. Ylikansalliset yhtiöt hyökkäävät vailla sääntöjä. Me haluamme sovitut säännöt, joita kaikki hallitukset noudattavat. Yhteistyöverkostomme on sitä mieltä, että WTO:n vastainen verkosto tulee perustaa – ja me haluamme olla osa sitä.

Hari Roka (nepalilainen, Nepalin kommunistisen puolueen CPN (ML) jäsen, tutkija, Jawaharlal Nehru University, New Delhi, Intia): Mekin kärsimme globalisaation vaikutuksista. Se on tuonut meille työttömyyttä ja epädemokraattisuutta. Hallituksemme ei huomioi näitä asioita, heillä on aina kiire. Tällä hetkellä he ovat hyvin kiireisiä saadakseen WTO:n jäsenyyden, lainoja muista maista ja seuratakseen jokaista ylikansallisten yhtiöiden ja länsimaisten maiden päätöstä. Olemme pahemmassa jamassa kuin koskaan.

Pertti Majanen (alivaltiosihteeri, Ulkoasiainministeriö): Uskon omasta ja hallituksemme puolesta jakavamme suurimman osan täällä esitetyistä huolenaiheista, erityisesti EU:n maataloustukiaisista ja OECD:n yleisistä tukiaisista. OECD:n erilaiset tukiaiset ovat vuosittain yhteensä 600-700 miljardia ja kehitysyhteistyömme noin 50 miljardia USA:n dollaria. EU:n maataloustukiaiset ovat noin 360 miljardia dollaria. Nämä luvut ovat hälyttäviä ja vahvistavat kehitysmaiden esittämän kritiikin olevan oikeutettua.

Teimme EU:ssa päätöksen vähiten kehittyneiden maiden markkinoille pääsyn helpottamiseksi. Tässä ”kaikkea paitsi aseita” -ohjelmassa (Everything but Arms, EBA) kaikki tuotteet aseita lukuunottamatta ovat tervetulleita ilman tulleja tai muita kaupan esteitä. Kuitenkin täällä tuli eilen ministerikeskustelussa esiin, ettei edes tätä sopimusta voida kunnolla toteuttaa, ellei vähiten kehittyneiden maiden kaupankäyntikykyä tueta. Tällaisen tuen suhteen WTO:n paras anti voisi olla selvityspisteenä toimiminen sellaisille hankkeille, joita länsimaiden pitäisi alkaa tukea. Suomen näkökulman mukaan on hyvin tärkeää, että tällainen piste perustettaisiin viipymättä vastaamaan länsimaiden Dohassa antamiin lupauksiin. Me emme näe WTO:ta kehitysyhteistyöorganisaationa, sillä ei ole kykyä tai ymmärrystä ryhtyä kaupankäyntikyvyn rakentamiseen. Tätä työtä täytyy tehdä monien muiden järjestön kanssa, kuten YK:n kauppa ja kehityskonferenssin (UNCTAD) ja kansainvälisten kansalaisjärjestöjen (INGOs) kanssa. Järjestöjen välille on saatava aikaan hyvä yhteistyö. 

Entä tuleeko meidän olla optimistisia vai pessimistisiä WTO:n tulevaisuuden ja uuden neuvottelukierroksen suhteen. Kuunnellessani Suomessa WTO:n johtajaa, Dr. Supachai Panitchpakdia, lisääntyi uskoni siitä, että Dohassa luvattu kehityskierros on tosiaankin tulossa. Hän listasi neljä tärkeää ehtoa kierroksen onnistumiselle:
•	siitä on todella tultava kehityskierros ja kehitysmaiden huolenaiheet on otettavavakavasti huomioon;
•	länsimaiden viime kierroksella tekemät vapaakauppalupaukset on toteutettava ja on myös varmistettava, että ne ovat astuneet voimaan: länsimaiden on täytettävä aikaisemmat lupauksensa, sillä muutoin uusi kierros ei ole oikeutettu;
•	kehitysmaiden on oltava ymmärtäväisiä etenkin EU:n tärkeiksi näkemissä kysymyksissä, kuten muissa kuin talouteen liittyvissä asioissa ja kaupan vaikutuksissa työolosuhteisiin;
•	kaikkien maiden kansalaisyhteiskunnat on otettava entistä vahvemmin mukaan prosessiin.
Tästä näkökulmasta katsoen meillä on mahdollisuuksia. Meillä on pääjohtaja, joka ainakin itse on täysin sitoutunut siihen, mitä on luvattu aikaisemalla kierroksella ja mitä on päätetty Dohassa.

P. Chennaiah (maanviljelijäjohtaja, Andhra Pradeshin osavaltio, Intia): Kaupallinen talousjärjestelmä on kaappaamassa meidän perinteisiä tietojärjestelmiämme ja syöksemässä maaseudun käsityöläisperheet kriisiin. Noin 110 miljoonaa perhettä maaseudulla on vakavissa vaikeuksissa. Maataloussektorikin on hyvin epätietoinen siitä, mitä laajemmassa mittakaavassa on tapahtumassa. Vain viisi prosenttia maanviljelijöistä on halukkaita liittymään vientivetoiseen maatalouteen, loput ovat täysin epätietoisia. Maattomien maatyöläisten tilanne on kaikkein surullisin. Miten me täytämme eri ryhmien väliset kuilut? Tarvitsemmeko todellakin sellaista järjestöä kuin WTO? Onko sopimus maataloudesta lainkaan tarpeellinen? Keitä se palvelee? Onko se todellakin edullinen 320 miljoonalle maatalouden työntekijälle? Auttaako se maanviljelijöitä saamaan reilun hinnan tuotteistaan? Jos se auttaa, me voimme tukea tällaista sopimusta. Mutta mitään tällaista ei tietenkään tapahdu. Vallitsevassa tilanteessa noin 600 tai 700 miljoonan ihmisen tulevaisuus tässä maassa näyttää heikolta. Tähän ryhmään kuuluvat alkuperäiskansat, maatalouden työntekijät, käsityöläisyhteisöt ja eri sektoreiden järjestäytymätön työvoima. Me emme halua enää olla hyödyntämisen kohde.

Girijesh Pant (kansallinen koordinaattori, National Alliance of People’s Movements, Intia): Marginaalinen työvoima ja maattomat ovat toki kärsineet ennen globalisaatiotakin. Haluankin tuoda tässä esiin, että jonkinlaista jatkuvuutta järjestelmään tuonut keskiluokka joutuu ahtaalle globalisaatioprosessissa. Keskiluokan ostovoiman huomattava lasku on asteittain syrjäyttämässä heidät markkinoilta. Mikäli tämä tapahtuu, niin tilanne kehitysmaissa pahenee. Samanlainen uhka on läsnä myös muissa kehitysmaissa. 

Tämän päivän koulutettu keskiluokka on täysin turhautunut. Uuteen tietotalouteen tarvittavan osaamisen ja saatavilla olevien taitojen välillä vallitsee valtava epätasapaino. Ihmiset voivat olla koulutettuja, mutta he eivät kuitenkaan kykene osallistumaan esimerkiksi tuotantoon ja kaupankäyntiin. Millaista kestävyyttä mahtaa olla luvassa Intiaan ja esimerkiksi Brasiliaan ja Meksikoon, kun nämä ihmiset on asteittain savustettu ulos markkinoilta? Tämä on kenties yksi vaikeimmista lähivuosien haasteista kun puhumme kestävistä ratkaisuista globaalissa järjestelmässä.

Ravin Sharma (Kiina-tutkija, University of Delhi, Intia): Minulle tärkein kysymys on se, miten pääsemme eroon WTO:sta. Globalisaation sosiaaliset vaikutukset ovat ainakin minulle hyvin ilmeisiä. Olen kuunnellut tätä keskustelua kymmenen vuotta, siitä asti kun GATT allekirjoitettiin. Kysymys kuuluu: Miten pääsemme eroon WTO:sta?

Sharad Chandra Behar (aktivisti, eläkkeellä oleva virkamies, Madhra Pradesh): Minulla on hyvin vakavia epäilyjä TRIPS-sopimuksen suhteen. Voiko henkilö patentoida sähkön jos osaa kytkeä sähkön päälle? Olemme kaikki unohtaneet Newtonin sanat: "Mitä tahansa olenkaan pystynyt ymmärtämään, perustuu edeltäjieni ansioihin". Miten TRIPS-sopimus voi olla olemassa? Se mitä nyt tehdään perustuu lukuisiin aikaisempiin ratkaisuihin.

Uskon globalisaatio-sanan johtavan harhaan. Meidän pitäisi ennemminkin kutsua sitä uudeksi kansainväliseksi kauppajärjestelmäksi. Jos todellakin puhutaan globalisaatiosta, sen täytyy olla laajaa kokonaisvaltaista globalisaatiota. Poliittinen demokratia on merkityksetöntä vailla taloudellista demokratiaa. On kiinnostavaa, että me keskustelemme globaalin tason taloudellisesta demokratiasta vailla globaalin tason poliittista demokratiaa. Voidaanko modernisoitu YK muuttaa laajasti demokraattiseksi organisaatioksi? Minä ehdotan, että YK olisi hallitusten edustuston sijaan vastuullinen suoraan ihmisille, jolloin sen valta olisi suoraan suhteessa väkimäärään.

Olemme arvostelleet globalisaatiota, mutta emme ole esittäneet sille vaihtoehtoja. Henkilökohtaisesti uskon ratkaisun olevan Gandhissa. Osavaltiossani olemme yrittäneet kehittää Gandhin suunnittelemaa poliittista järjestelmää, perustuslaillisesta ei-gandhilaisesta kehyksestämme huolimatta. Uskon Gandhin voivan olla ratkaisu laajemminkin, vaikka kansainvälinen talousjärjestys on sellainen kuin on. Tämä luonnollisesti vaatii paljon keskustelua. 

B.K. Keayla (maatalouslainsäädännön ja RIPS-kysymysten asiantuntija, maanviljelijäliikkeen johtaja, Madhra Pradeshin osavaltio, Intia): Länsimaat ovat onnistuneesti ajaneet omaa asialistaansa, mutta kun meillä on mahdollisuus tehdä jotakin, olemme toimineet itseämme vastaan. Olemme lopettaneet kaikkien teollisuus- ja maataloustuotteiden kiintiörajoitukset, vaikka länsimaat eivät ole alentaneet omia tukiaisiaan. Aloitimme tarvittavien lakialoitteiden työstämisen joulukuussa 1999, jolloin parlamentissa esiteltiin kahdeksan aloitetta. Kuusi niistä hyväksyttiin viikossa, ilman mitään keskustelua. Kaksi aloitetta lähetettiin käsiteltäväksi parlamentaarisessa komiteassa. Se on hyvä menettely, siinä on mahdollista tuoda esiin argumentteja ja todistusaineistoa. Tuotantolaitosten rakennusoikeutta käsittelevästä lakiehdotuksesta löydettiin monia porsaanreikiä, mutta siitä huolimatta komitea puski senkin läpi. Minä en tiedä mitä tapahtui, tuntuu kuin jokin näkymätön käsi olisi vaikuttanut asiaan. Parlamentin kautta saamamme neuvot eivät taatusti olleet etujemme mukaisia. Parlamentti keskusteli patenttilaista kaksi vuotta, mutta esityksessä oli jälleen lukuisia puutteita. Me itse vahingoitamme omia etujamme. Meidän täytyy huolehtia enemmän itsestämme parlamentissa, vain siten voimme turvata etumme. Mitä me oikein olemme tekemässä? Miksi me istumme vaitonaisina silloin, kun lakialoitteita hyväksytään? Ovatko poliittiset puolueet miettineet, miten edetä patentteja käsittelevän lakialoitteen kanssa? Onko ehdotuksen sisältö tarkistettu?

Anand Kumar (aktivisti, sosiologian professori, Jawaharlal Nehru University, New Delhi, Intia): Globalisaatio ei vaikuta olevan menossa siihen suuntaan, että se vahvistaisi demokratiaa jälkikoloniaalisissa yhteiskunnissa. Joku puhui Gandhista. Gandhissa ei ole järkeä, ellemme konkretisoi Gandhia globalisaatioon liittyvissä valtasuhteissa, niiden välillä, joilla on vähemmän mahdollisuuksia ja resursseja ja niiden, joilla niitä on enemmän – paikallisella, alueellisella, kansallisella ja globaalilla tasolla. Muuten Gandhista tulee kuin Marx, jota hallinnot käyttävät omaksi hyödykseen, veljeskunnan nimissä. Yhtä lailla korruptoitunut ja autoritaarinen hallinto voisi toimia Gandhin nimissä. Uudessa institutionaalisessa dynamiikassa näiden maailmantähtien nimiä käytetään vailla todellista sisältöä. 

Maailmanlaajuisen demokratian ja vapauden vahvistaminen vaatii poliittista osallistumista ja kansainvälistä järjestäytymistä. Ilman tällaista toimintaa ja verkostoa, meillä on vain jonkinlainen vasta-globalisaatio. Se vain vahvistaa nykyisen globalisaation oikeutusta, sillä me menetämme yksi toisensa jälkeen taisteluja eri rintamilla. 

Pandey (Professori, Intia): Taloudellisen turvattomuuden takia väestönkasvu on voimakkainta vähäosaisimpien keskuudessa. Ellei erityisiä toimia tehdä heidän ongelmiensa ratkaisemiseksi, niin heidän osuutensa väestöstä kasvaa. Ihmisen toiminnoista perustavimman eli maatalouden pitäisi olla varattu ainoastaan heikommassa asemassa olevalle kansanosalle. Se täytyy varata ihmisille, jotka nykyään eivät ole pelkästään köyhiä, vaan joilta on evätty myös ihmisarvo. Tämä on perusteellinen, jopa vallankumouksellinen muutos, mutta useimmissa kolmannen maailman maissa tätä uudistustarvetta ei ole tunnustettu. Maanviljely on saatava pois rikkaiden ja valtaapitävien käsistä, mikä ei kuitenkaan tarkoita omistusoikeuden loppua. Päinvastoin, me tarvitsemme kaikki mahdolliset yksityisen sektorin panokset talouden monipuoliseen kehittämiseen. Ellei tällaista kokonaismuutosta tehdä, mitään demokratiapyrkimyksiä ei voida toteuttaa, olivatpa ne sitten kahden valtion tai köyhien ja rikkaiden maiden välisiä tai yhteiskuntien sisäisiä. 

Arun Kumar Tripathi (aktivisti, toimittaja, Intia): Globalisaation myötä kaksi asiaa on tullut Intiassa entistä vahvemmin esiin: korruptio ja uskonnollisten ryhmien väliset jännitteet ja kiistat. Globalisaation innokkaasti tervetulleeksi toivottanut keskiluokkakin on menettänyt luottamuksensa finanssilaitoksiin, eikä enää sijoita niihin. Ihmiset uskovat fasismin tulevan Intiaan jossain vaiheessa. Miten demokratia voi elää näiden totalitaaristen virusten kanssa, jotka voivat tappaa demokratian milloin tahansa? Globalisaatio on uhka demokratialle.

Mahdu Danvate (entinen talousministeri, Intia): Maanviljelyn suhteen ongelma ei ole ainoastaan siinä, tuottaako maatalous vai ei. Kysymys on siitä, saammeko me markkinoita tuottamillemme tuotteille. Haluaisin erityisesti kertoa länsimaista tulleille ystäville, että huolemme maataloudesta ei ole pelkästään emotionaalista. Intiassa 65-70 prosenttia väestöstä on mukana maanviljelyssä tai siihen liittyvissä toiminnoissa, bruttokansantuotteesta 33 prosenttia tulee maataloudesta ja 60-65 maan työpaikoista on maataloudessa. Kaikki tämä tuhotaan, jos tuhotaan biodiversiteetti ja kaikkensa antaneet maatyöläiset ja pienviljelijät. Olen huolissani pienviljelijöistä, koska he ovat koko taloutemme perusta.

Arun Kumar: Markkinat ovat tosiaankin olleet moraalittomia, ne ovat myös pakottaneet pilkkomaan minkä tahansa ongelman pieniin osasiin. Jos ajattelemme esimerkiksi työllisyyttä, niin emme ajattele samalla mitä on tapahtumassa teollisuudelle ja maataloudelle. Maailmankauppa on imeytynyt yhä syvemmälle sisäämme, ja ehkä juuri tästä ihmiset ovat täällä huolissaan. Demokratiassa ihmiset tapaavat valita näkökulman. Professori Danvate sanoo, että julkinen mielipide merkitsee eniten, jopa enemmän kuin parlamentti. Kun ihmiset eivät tiedä tai ole kuulleet mitään WTO:sta, uudesta talouspolitiikasta tai globalisaatiosta, niin mitä sitten tapahtuu? Miten he pakottavat parlamenttejaan ottamaan asiat esiin? Globalisaatiosta on tullut eliitin globalisaatiota. Kehitysmaiden eliitti linkittyy muiden maiden eliittien kanssa. Tämä on se globalisaatioprosessi, johon minä olen ottanut kantaa. Se on yksisuuntaista globalisaatiota. 

Erkki Tuomioja: Olen suurimmaksi osaksi samaa mieltä täällä esitetyistä kommenteista, mutta teen kuitenkin nopeita huomioita pääasioista. Se mikä hajotti Berliinin muurin ja yhdisti Saksan uudelleen oli tavallaan globalisaatio. Globalisaation yksi aspekti on ollut uuden teknologian esiin tuleminen. Uusi teknologia ei ole keskittävä, vaan hajauttava voima. Mielestäni meidän tulee tunnistaa se valtava potentiaali, jonka uusi teknologia antaa läpinäkyvyydelle, demokratialle ja myös ihmisoikeuksille. Ihmisoikeusloukkauksia ei ole enää mahdollista piilotella tämän päivän maailmassa, olemme yhä tietoisempia niistä. Tämä on hyvä asia, mutta haaste on luonnollisesti suuri.

Myös demokratia on haaste. Se tapa millä olemme työstäneet demokratiaa kansallisella tasolla ei ole enää riittävä. En usko meidän voivan mennä suoraan globaaliin demokratiaan, vaikka se onkin mukava ajatus. Suoraan valitulla Yhdistyneiden kansakuntien parlamentilla ei voisi olla sitä oikeutusta mitä demokratia ainakin tämän päivän maailmassa vaatii. Euroopan unionissa meillä on suorilla vaaleilla valittu parlamentti, mutta edes tällä parlamentilla ei ole samaa oikeutusta kuin kansallisilla parlamenteilla. Euroopan parlamentti on kuitenkin tarpeellinen Euroopan unionissa. Odotan myös, että meillä on yhä enemmän kansainvälistä ja ylikansallista parlamentarismia muissakin kansainvälisissä järjestöissä. Ne eivät kuitenkaan voi vielä korvata kansallista demokratiaa, sillä kansallisella tasolla demokratia toden teolla määrittyy ja saa oikeutuksensa. On siis aina vaan tärkeämpää ottaa kansallisia parlamentteja mukaan hallitusten väliseen yhteistyöhön ja päätöksentekoon.

Ristiriita on kuitenkin siinä, että Euroopan unionin jäsenmaana eduskuntamme on paremmin informoitu WTO:sta kuin aikaisemmin, sillä unionilla on vahva mandaatti kauppaneuvotteluissa. Mandaatin on kuitenkin saatava täysi hyväksyntä ja ohjaus eduskunnaltamme ja yhtä lailla muilta Euroopan maiden parlamenteilta. Olemme hiljalleen mukauttamassa demokratiaamme globaalin hallinnon tarpeisiin. En kuitenkaan usko meidän saavuttavan globaalia parlamentarismia pitkään aikaan, olemme vielä hyvin kaukana siitä. Meidän ei silti pidä ajatella sitä liian etäisenä tavoitteena, vaan työtä täytyy tehdä realistiselta pohjalta.

WTO:n kaivattuun läpinäkyvyyteen ja demokratiaan liittyen voin todeta olevani hyvin kriittinen monien WTO-asioiden suhteen, mutta jos meillä ei olisi tuota järjestöä, niin kuka sitten asettaisi säännöt kansainväliselle kaupalle? Tilanne ei olisi automaattisesti parempi kehitysmaille tai pienille maille, jos WTO:ta ei olisi. Vaikka WTO:ssa on monia epäkohtia ja se on monessa asiassa epäonnistunut, se on silti järjestö, jossa jokainen pienikin maa voi haastaa USA:n oikeuteen vaatiakseen sitä lopettamaan protektionistiset toimet, joilla se rikkoo itse hyväksymiään sääntöjä. Luonnollisesti me olemme tässä kuitenkin hyvin erilaisessa asemassa. Kehitysmaat tarvitsevat lisää toimintavalmiutta voidakseen toimia näin. Mitä yksi kehitysmaa voi nykyisellään tehdä 100 amerikkalaisen huippujuristin edessä? Tämä on hyvin tärkeää. Myös Pohjois-Amerikassa arvostellaan WTO:ta rankasti, tosin kovin erilaisesta näkökulmasta kuin tämän pöydän ympärillä. Myös he puhuvat itsemääräämisoikeudesta ja siitä, miten WTO uhkaa heidän työpaikkojaan. Tämä on kuitenkin pelkkää omien etujen protektionismia, eikä meidän tule tukea sitä mitenkään. Kansalaisjärjestöissä toimiessanne olette varmasti huomanneet, että yhdysvaltalaiset kansalaisjärjestöt ovat täynnä kauniita sanoja, mutta niistä on mahdollista löytää myös protektionismin paholainen. Meidän tulee olla tarkkoja tässä asiassa.

Maataloudesta minun on sanottava, että Euroopan unionin maatalouspolitiikka on skandaali. Sitä on muutettava, mutta muuttaminen ei kuitenkaan ole helppoa. Maatalous on aina ollut yksi riitaisimmista asioista EU:n sisällä. Se ei ole helppo asia Suomessakaan. EU ei tietenkään ole ainoa syyllinen. Kuten toittekin esiin, myös USA:lla on melkein yhtä mittava maataloustukijärjestelmä kuin EU:ssa. Meidän täytyy saada kaikki maat toimimaan tässä asiassa, me tietenkin puhumme kehitysmaiden vapaan markkinoille pääsyn puolesta. Asian on toimittava molempiin suuntiin, mutta ei kuitenkaan tasasuhtaisesti. Vähiten kehittyneille maille (LDC) ja kehitysmaille yleensä on päätetty antaa tasoitusetu, joka pitää hyväksyä tulevaisuudessakin.

Vapaakaupan teoria ei kuitenkaan ole riippuvainen molemminpuolisista reaktioista. Sen mukaan mikä tahansa maa hyötyy vähentämällä omaa protektionismiaan, vaikka vastapuoli ei toimisikaan samoin. Tämän vuoksi WTO:n kauppaneuvotteluissa voi näkyä jonkinlainen ideologinen puhdasoppisuus. Minusta jokaisen tulee itse arvioida mahdolliset hyötynsä ja oman osallistumisensa laajuus. Ihmisiä ei voi pakottaa.